Трябва да говорим не за единен суверенизъм, а за разнообразен и плуралистичен суверанизъм в Европа. И неговата основна лоялност не е към Русия, а към… него самия
Плуралистична трансгранична дискусия за крайно десните партии в ЕП
![](https://i0.wp.com/www.crossbordertalks.eu/wp-content/uploads/2024/07/malgorzata-kulbaczewska-asturias-1200x675-1.webp?fit=640%2C360&quality=80&ssl=1)
Владимир Митев
Малгожата Кулбачевска-Фигат е полска журналистка, която пише за международни отношения и социални въпроси. Тя е един от основателите на „Трансгранични разговори“. В момента тя консултира мигранти в Полша, като ги подкрепя да отстояват правата си при взаимодействието си с полските власти. Малгожата смята, че суверенизмът на ЕС не е правилно разбран, тъй като в действителност той е разнообразно движение с много национални и регионални особености, различни възгледи по социални или геополитически въпроси и т.н. Способността да се разграничават и осъзнават нюансите и особеностите е от съществено значение, за да може да се разбере и да се работи правилно с това политическо движение и неговите поддръжници. Малгожата също така вярва, че появата и утвърждаването му има социални, икономически и културни причини, които ще удължат съществуването му, независимо от това колко е демонизирано.
Г-жо Кулбачевска-Фигат, консервативният популизъм и крайната десница в ЕС бяха смятани за проруски или проамерикански до изборите за Европейски парламент на 9 юли 2024 г. Това, което се случи след тази дата, беше появата на още повече крайно десни групи – имаме групата „Европейски консерватори и реформисти“ (доминирана от италиански, полски и румънски суверенисти), има група „Идентичност и демокрация“ (доминирана от „Национален сбор“ на Марин Льо Пен), има новосформиран блок „Патриоти за Европа“ (който обединява основно партии от бившите австро-унгарски държави) и има още един блок в процес на формиране „Европа на суверенните нации“ (който ще бъде оглавен от „Алтернатива за Германия“). Какво е значението на това разрастване на суверенните партии? Каква е основната им политическа вярност – към САЩ, Русия, Китай или към националните държави и регионалните блокове, към които принадлежат?
Бих казал, че основната политическа лоялност на популистките крайно десни или консервативни партии е към… самите тях. Става дума за политически структури, създадени, за да увеличат максимално броя на гласовете, които могат да получат у дома, често съсредоточени около национална идея и в повечето случаи около харизматичен лидер. На второ място, те са верни на принципа на националната държава, тъй като националната идея е тази, която ги съживява, за разлика от идеите за европейска интеграция, мултикултурализъм или отворени граници. Не всички крайно десни партии проповядват открит конфликт с ЕС или излизане на съответните държави от общността, но всички те се заиграват с негативната динамика между собствената си нация/държава и европейската или дори световната общност, която би лишила нацията от нейната автентичност, налагайки правни решения и политически движения.
Факт е, че редица крайно десни политици изглежда вярват в Путинова Русия като страна, възстановяваща „традиционните ценности“ срещу „гей Европа“, или дори показват, или показваха преди нахлуването в Украйна през 2022 г., своеобразно очарование от Владимир Путин като силен лидер. Факт е също така, че Русия активно търси контакти с консервативните популистки партии за собствените си цели. Но това все още не е достатъчно, за да се каже, че да си крайнодясна партия в Европа означава политическа лоялност към Русия, защото има и крайнодесни партии с ясно изразено желание да бъдат част от европейската общност, да подкрепят Украйна и т.н. – Fratelli d’Italia е най-силният пример.
Съществува тенденция крайната десница в Европейския парламент и в европейската политика да се разглежда като монолитен блок. Доколко е оправдано да я разглеждаме като лишена от различия и нюанси? Кой е най-големият лидер и говорител на крайната десница в Европа?
Съществуват редица въпроси, по които партиите, категоризирани като крайно десни, се разминават, въпреки че споделят евроскептицизма, антимигрантските нагласи, а в много случаи и хомофобията и антифеминизма. Освен това партиите имат съюзи и напрежения помежду си: погледнете само начина, по който се формираха различните групи в сегашния европарламент, като AfD беше изключена от Националния сбор, а полската Konfederacja беше възпрепятствана да се присъедини към Европейските консерватори и реформисти и в крайна сметка членовете ѝ се разделиха на различни фракции.
Геополитическата ориентация, или позицията спрямо Русия и войната в Украйна, е въпрос, по който съответните партии имат различни подходи. Друг въпрос е икономическата и социалната политика. Съществуват крайно десни партии, които се застъпват за ограничена социална солидарност и активна държавна подкрепа само за членовете на собствената си нация, като например Народното събрание, а има и партии, които съчетават краен консерватизъм и антифеминизъм с убеждението, че никой не трябва да се намесва в пазара, като VOX в Испания. Националните и регионалните особености създават допълнителни разлики между партиите: докато полската или гръцката крайна десница набляга на религиозността и ролята на християнството, френските или германските популисти основават визията си за съответните държави на чисто светски аргументи.
Предвид това смятам, че е твърде рано да се решава кой би могъл да бъде окончателният лидер на крайно десния блок, още повече че няма да имаме единен блок от всички такива партии. В момента Джорджия Мелони е може би най-влиятелната фигура сред крайнодесните лидери, тъй като е единствената лидерка на крайнодясна партия, която действително е спечелила избори в (южна) западна държава, успешно е ръководила правителство за по-дълъг период от време и поддържа висок рейтинг на доверие. От друга страна, полските лидери на партията „Право и справедливост“, Ярослав Качински и Матеуш Моравецки, служат като модел за подражание на редица крайно десни партии: Разбира се, никой от тях сега не е евродепутат, така че действията и инициативата в Европейския парламент ще бъдат поети от някой друг. И, разбира се, налице е кръстникът на Народите на Европа, или „австро-унгарската“ група, Виктор Орбан, чиято Унгария на свой ред послужи като вдъхновение за полските суверенисти и не само.
Разглеждайки разнообразието от суверенистки групи и идентичности в Европа, какво може да се каже за социалната и икономическата основа на различните групи? До каква степен можем да говорим за общ профил на суверенисткия избирател или за общи икономически интереси, които стоят зад всяка или повечето суверенистки партии? Дали те са представители на националния капитал, или по-скоро на работниците и служителите? Дали те се определят не в положителен смисъл – от хората, които ги подкрепят – а в отрицателен смисъл – от противопоставянето им на технократските и неправителствените елити?
Както казва социологът Раул Гомес в интервю за Cross-Border Talks, трудно е да се направи универсален портрет на крайно десния избирател, с изключение на една характеристика: ниско ниво на образование. В редица европейски страни крайно десните избиратели също така са по-склонни да се срещат в малките градове и провинциите, отколкото в космополитните градски центрове. В редица случаи крайната десница е особено успешна в региони, сериозно засегнати от исторически и икономически преходи, като бившата Източна Германия или постиндустриалния север на Франция.
Въпреки това е невъзможно да се твърди категорично, че крайната десница е действителната партия на работниците или че представлява малките и средните предприятия. По-скоро десните популистки партии се опитват да привлекат гласовете и на двете групи и се представят за защитници и на двете, дори ако интересите им в капитализма са неизбежно противоречиви. Ако една популистка партия представлява „национално и социално“ течение, като например партията „Право и справедливост“ в Полша, за нея е по-лесно да спечели гласовете на работниците, особено при липсата на солидна лява алтернатива. Ако тя е по-скоро прокапиталистическа партия, която подчертава ролята на бизнеса, работниците, дори и да са силно разочаровани от живота си, е по-вероятно да се въздържат, отколкото да гласуват за такава алтернатива.
Противопоставянето на технокрацията и корпоративните/неправителствените елити може да бъде един от отличителните белези на крайната десница, дори и често да е илюзорно. Има ли положителна програма? Отново отговорът е, че това зависи. Някои от крайно десните партии, като португалската Chega и полската Konfederacja, приличат по-скоро на внимателно изработени политически проекти, предназначени да вдигат колкото се може повече шум, да шокират и привличат с предполагаемата си дързост, отколкото на партии, които са програмно сътворени от своите избиратели и поддръжници.
От друга страна, не може да се отрече, че зад популисткия вот често се крият истински емоции: гласувалите за партията „Право и справедливост“ в Полша бяха искрено разгневени от политиката на строги икономии на първото правителство на Доналд Туск, точно както много италианци гласуват за Fratelli d’Italia от разочарование от „европейските“ и „демократични“ партии, които преди това бяха на власт. Друг въпрос е доколко очакванията на избирателите (които понякога включват пълна реконструкция на политическата система и нейните елити) са съвместими с действителните планове на партиите. Ако основната цел на една партия е да получи по-голямо влияние, може ли това да се нарече положителна програма? По мое мнение, не съвсем.
Каква роля биха изиграли различните партии и суверенни групи в ЕП, ако Доналд Тръмп стане президент на САЩ за втори път на президентските избори през 2024 г.? Доколко те биха били просто ехо камери за ултраконсервативната пропаганда на американските републиканци и доколко биха имали опитомени европейски наративи? Дали всички те биха били част от потенциално американско-руско сближаване и антагонизиране на Китай? Или вместо това те биха работили по по-сложна външнополитическа програма, различна от това да бъдат пълномощници на Тръмп – например насърчаване на стратегическата автономия на ЕС, утвърждаване на отбранителната индустрия на ЕС или създаване на връзки с държавите от Глобалния юг в Южна Америка, Африка и Азия?
Не забравяйте, че някои от крайно десните партии в Европа са много по-стари от тръмпизма, както и техните амбиции за завземане на властта. Партии като Fratelli d’Italia, чиято генеалогия – чрез отделни активисти и идеологически самообявления – датира още от Мусолини, или Национален сбор, който десетилетия наред се бори за гласовете на французите, са се издигнали до върха, за да постигнат собствен успех, а не за да повторят популиста в Америка, дори той да е лидер на глобална суперсила. Разбира се, президент като Тръмп е добра новина за тях, но означава ли това, че те ще му подражават във всичко? Мисля, че не. Що се отнася до сложните външнополитически програми, нека не забравяме, че това са партии, които поставят в центъра своята държава, своята нация.
Следователно те биха могли да се отворят към юга, ако смятат, че този вид връзка може да бъде изгодна за тяхната страна. Що се отнася до стратегическата автономия на ЕС, предвид войната в Украйна, едва ли мога да си представя, че някой ще развие тази идея в скоро време. По-скоро бих очаквала поне някои суверенисти да утвърдят оръжейната си индустрия и да засилят връзките си със САЩ, може би дори да се преструват на равностоен партньор на Вашингтон (подобно на полската ПиС, която играеше под лозунга „да бъде любимка на САЩ“). От друга страна, ако войната в Украйна се окаже още по-безрезултатна и Тръмп сериозно се замисли да търси мирен договор с Путин, европейските суверенисти биха могли да се опитат да се представят като „партията на мира“, която се грижи за собствените си граждани, защитавайки ги от подпалвачите на война. Това е, което очаквам от германската AfD, например, и което австрийците вече правят.
Коментира се, че някои суверенисти са антиукраински настроени, а други са проукраински настроени по отношение на войната в Украйна. Какво е различното отношение на суверенистите от ЕС към войната в Газа, конфликта между Израел и Иран и мюсюлманския свят?
Не виждам нито една суверенна партия в настоящия ЕП, която наистина да е готова да подкрепи прекратяването на войната в Газа или да осъди по някакъв смислен начин действията на Израел, довели до смъртта на хиляди цивилни. И обяснението е ясно: крайно десните партии не са тук, за да решават проблеми и въпроси, които изискват смелост. Те искат да натрупат власт и влияние и да не се забъркват в прекалено големи неприятности. Нито една от фракциите на партиите в Европейския парламент не пожела да има на своя страна Гжегож Браун, полски евродепутат, известен с това, че угаси свещите на менората в полския парламент, само защото не иска да бъде обвинен в антисемитизъм. А днес да се говори за страданията на хората в Газа означава да се рискува такова обвинение.
Ето защо не очаквам суверенистите да разберат много добре позицията на Иран в конфликта с Израел, макар че една република, която е религиозна по подразбиране, може да е интересна, дори примамлива концепция за онези десни екстремисти, които включват религията в своя мироглед и програма. Понастоящем в Европа просто е твърде рисковано да се застане на страната на Иран или да се запази неутралитет, а крайната десница не поема рискове в игра, която едва ли би донесла допълнителни гласове у дома.
Доколко е вероятно да се очаква някакъв синтез между технократи и суверенисти на основание, че те биха могли да имат национален или регионален контекст, в който интересите им да съвпадат, за разлика от интересите на други двойки технократи-суверенисти в други страни или региони на ЕС? Видяхме как в някои страни – например в България, периодът на Байдън беше белязан от появата както на технопопулисти, така и на русофилски популисти, като избирателите циркулираха между тях, избягвайки старите български партии на прехода.
Бих казал, че синтезът е възможен дори на по-високо ниво. Противно на честите твърдения на крайно десните, че са нещо ново в политиката, антисистемно, въвеждащо нови порядки и правила, тяхната иновативност се ограничава по-скоро до реториката им и безпощадния език, който използват срещу консервативно-либералния декор. И накрая, повечето суверенни партии дори не се опитват да докоснат механизмите на свободния пазар (което би било най-голямото антисистемно движение днес), а някои от тях, като Chega, VOX или Konfederacja, споменати по-горе, говорят за даване на още по-голяма свобода на бизнеса, намаляване на данъците и ограничаване на правата на работниците.
Като се има предвид, че ЕС винаги е бил доминиран от десни и десни, които предпочитат конкурентоспособността пред солидарността и държавната подкрепа за бизнеса пред действията на държавата в икономическата сфера, основанията за сътрудничество между това „крайно свободно пазарно“ течение на крайната десница и „доброто мейнстрийм дясно“ могат да бъдат изненадващо широки. Ситуацията е парадоксална за суверенистите, които съсредоточават политическите си аргументи върху въпроса за бежанците и миграцията. За мейнстрийма е лесно да ги критикува, включително като ги нарича фашисти (и с право), но след това виждаме как мерките срещу мигрантите се прилагат от същите „десни“ и „демократични“ партии или се подкрепят мълчаливо, когато суверенистите ги активират. Помислете само колко често Полша беше критикувана при управлението на “Право и справедливост” за „контрареформата в правосъдието“ и как ЕС тихо прие нечовешкото поведение на полските граничари и армия на източната граница (което продължава и при сегашното демократично правителство без никаква загриженост от страна на другите демократи).
При това положение още повече очаквам, че крайната десница и „класическата“ или „умерената“ десница ще търсят съюзи на национално ниво, където политическата аритметика го предполага. Вече видяхме местни коалиции между испанската Народна партия и VOX (макар че те наскоро се разпаднаха) или шведско правителство, което включва както суверенисти, така и дясноцентристи. И не бих се учудила твърде много, ако един ден в Полша се появи коалиция между Туск и Konfederacja, тъй като в партията на Туск има хора, които говорят с увлечение за екстремистката програма на последния за свободен пазар. Досега именно Konfederacja отказваше да се доближи до мейнстрийма (за да запази имиджа си на антисистемна сила), а не „умерените“ партии, които отхвърляха идеята за сътрудничество с „екстремистите“.
Възможно ли е в ерата на Тръмп да се появят по-странни и плашещи суверенисти, докато някои от по-старите типове суверенисти се насочат към Европейската народна партия, чийто кандидат за председател на Европейската комисия, Урсула фон дер Лайен, ще запази поста си за още 5 години? С други думи, каква е генералната Ви прогноза за бъдещето на популизма и суверенизма в ЕС в близко бъдеще?
Определено. Вече сме свидетели на все повече случаи, в които крайнодесните се доближават до мейнстрийма, а вдясно от него се развива нещо още по-крайно. Крайната десница става все по-агресивна в езика си, като свободно заклеймява всеки опонент, включително и умерен десен, като „луд левичар“, който трябва да бъде унищожен.
И това е в контекста на един друг процес, за който намеквате във въпроса си – но не става дума само за придвижване на суверенистите към сигурно и уважавано десноцентристко пространство, а и за това, че десноцентристите възприемат суверенисткия дискурс в опит да запазят своите избиратели и влияние. Това, което Доналд Туск каза за мигрантите и опазването на границите, не е по-различно от това, което предлагат суверенистите. Марин льо Пен беше много доволна от антимигрантското законодателство на Макрон. Този процес на сближаване може да бъде дори по-опасен за демокрацията от възхода на нови, както казвате, неясни суверенисти. Този процес означава, че политическият дебат ще бъде тласнат много силно към ксенофобия, авторитаризъм и поляризация, което накърнява самия капацитет на способността ни да водим политическа дискусия, която би трябвало да бъде средство за намиране на решение, което е най-добро за максимален брой граждани.
Не искам да правя прогнози за това какъв суверенизъм ще видим след пет години. Но съм сигурна, че течението няма да изчезне, дори и да приеме формата на конкуриращи се и дори противоречащи си тенденции. Докато държавите и ЕС не са в състояние да реагират на явления като миграцията, изменението на климата, неравенствата, липсата на обществени услуги по начин, който благоприятства солидарността и благосъстоянието на гражданите, ще има недоволство и ще има доброволци, които да го канализират. Или с вяра в една славна нация, или с ретротопия на „добрите стари консервативни времена“ (които никога не са съществували). И има признаци, че за (нео)либералния/консервативния мейнстрийм съществуването на такива „алтернативи“, които лесно могат да бъдат отхвърлени или наречени фашистки, е много по-удобно, отколкото наличието на истински ляв опонент, който може да се съсредоточи върху атаката срещу корпоративните привилегии, а не върху разпалването на ярост срещу Другия.
Снимка: Малгожага Кулбачевска-Фигат (източник: Трансгранични разговори)
Абонирайте се за канала на подкаста “Трансгранични разговори” (Cross-border Talks) в YouTube! Следете страницата на медията във Facebook и Twitter! Cross-border Talks има и канал в Telegram! A тук е англоезичният му нюзлетър в Substack!